’GAPAR EFTER MYCKET’, text skriven 030925, uppdaterad 031017.

     « KATTENS INTELLIGENS KONTRA MÄNNISKANS »

     Alla levande väsen har en underliggande vilja, något som driver dem. Hur vi sedan lyckas med det och vad vi har för mål är ämnen som av människor betygsätts i flertalet termer. När det gäller djur så verkar människan ha bestämt ett system även där. Vi har dessutom kommit överens om vilka djur som är intelligenta och inte. Ingen ser ju exempelvis en snigel smartare än en hund, eller en mygga i klass med en schimpans. Vissa djur tänker - andra inte. Bara människan kan tänka abstrakt.

     Att mänskligheten som ras tror sig veta bäst och därmed anser sig berättigade i sitt vetande och dömande av andra varelser tycker jag verkar vara ganska puckad logik. Känner en människa sig inte förstådd brukar den i regel ofta lägga skulden på medmänniskan - den som inte är smart nog att förstå vad som så begripligt beskrivs. Liknande är vår bedömning av djuren. Ur mänskliga normer testar vi vad djuren förstår av vår värld och dömer dem sedan därefter, som om vårat system skulle vara jordelivets facit. 

     I Expressen fanns under våren -03 en artikel där man kunde testa sin katts IQ-värde. Efter att ha besvarat frågor som "Hur bra är din katt på att tolka kattspråk, från andra katter, dig eller någon annan person?", "Om din katt skulle bjuda på middag, vilken av följande rätter skulle den välja?" och "Kommer din katt ihåg personer som varit på besök?" kom vi fram till att min katt hade IQ-värdet 57, det vill säga cirka 40 under genomsnittsmänniskan. 

     Enligt svenska ordlistor betyder ordet 'intelligens' "förmågan att förstå" eller - vilket jag gillar bättre - "förmågan att lösa problem". Att vara 'smart' är en "fråga om förmåga att till sin egen fördel utnyttja givna förutsättningar". 

     Bredvid mig när jag nu skriver ligger mitt eget offer för analys: Snipe (eller 'Muhammed' som hon först hette eftersom det i mitt ghetto var så kul att ropa), en katt. Hon är enligt mänskliga mått mätt sex år, kvinna, harmonisk, urmoder, även känd som "kvarterets bi'atch". Min far brukar ofta påstå att hon tror sig vara hund; hon trivs bäst vid våra fötter, hon lägger sig på rygg och hon äter chips, bland annat. Meningen med hennes liv verkar för mig med mänskligt tänkande vara att föda nya barn, trivas när mjölken får lämna hennes svullna bröst, undra var barnen försvann och snabbt skaffa nya - helst innan de senaste poffat bort. Efter ett tag lämnar hon alltid gosandet även om hon spinner, vilket för mig måste betyda att hon antingen är för blyg eller för stolt. Att spinna tror jag snarare är ett tecken på att katter som ras känner närhet än att den trivs, framförallt då med tanke på att de kan spinna även som fysiskt sårad/döende. Kanske känner de en viss typ av kärlek, trots att de så ofta iskallt bemöter och behandlar oss. Ett behov. Men troligen är jag som människa enligt Snipe satt till denna jord för att tjäna henne - jag är bara så dum att jag irrar omkring med en massa annat hela tiden - och hon kommer därför och bara tar ut sin rätt när hon ber mig om saker. Jag ska hjälpa henne att få njuta av det hon gillar bäst: ge henne mat när hon är hemma, låta henne få vila ifred, sedan släppa ut henne för att få ha sex, sex, sex.

     Dömt utifrån förklaringarna till 'intelligens' är hon på de flesta sätt en överlägsen varelse i jämförelse med mig. Nu är ju min bedömningsförmåga enligt mig oerhört begränsad, men utifrån hur jag ser det verkar hon allt som oftast trivas, vara vad människor skulle kalla lycklig. Människorasens största problem är väl ändå bestämt att vara kampen mot olycka, depression, melankoli - att inte till fullo trivas. För att undanröja det besvärliga i att behöva lösa sådana problem är väl det smartaste att från början hålla sig undan dem. Att till exempel tycka att man själv hela tiden gör rätt och i och med det slippa den krävande form av självrannsakan vissa människor tar på sig. När Snipe jamar och tittar på mig, less över att jag inte stillar hennes behov, tror jag knappast att hon ser sina egna brister i varför jag inte förstår, som att hon inte kan kommunicera på ett sätt människa till människa kan, utan mer troligt att hon tycker att jag är hjärndöd, har kattmat i hjärnan. Vilken idiot sitter inte stilla i timtals för att lyssna på verkliga skrik från en stor svart fyrkant?

     "Förmågan att förstå" tycker jag också att hon verkar ha. Hon själv tycker nog det - och precis det är ju kriteriet även hos oss människor. Har man nått fram till att man förstår så lägger man ofta frågan åt sidan. Den lycklige som tycker sig ha tillräcklig koll på saker och ting för att känna sig trygg i sin glädje har ju mindre anledning att ifrågasätta än den olycklige. Snipe har nog, medvetet eller omedvetet, förstått att hennes sätt att leva fungerar och behöver följaktligen inte anstränga sig mer än hon redan gör. Vissa saker kan gå väldigt sakta, som när hon ber mig om mat, men det är ju som nämnt ovan människans fel. På samma sätt tycker människan att det är kattens fel när hon inte kommer när hon ropas på, eller kissar där hon ska kissa.

     Enligt mig tyder att bägge har liknande tillvägagångssätt på att ingen är intelligent nog att förstå den andre. Även om testfrågorna ovan säkerligen var mycket eller kanske bara på skoj förstår jag inte hur jag på något rättvist sätt skulle kunna svara på dem - vad kan jag möjligen ha för insikter om hur bra Snipe är på att förstå andra katter? Förstår hon hur bra jag och mina vänner förstår varandra? Löjliga, absurda tankar bägge två. Men så där brukar vi ju döma folk, som om allt som finns i henne syns på utsidan och uppfattas av ens egen intelligens. Ingen har alltså egentligen rätten att döma den andre anser jag, och människan är lika dum som katten om hon bestämt anser att den varelse av annat tankesätt hon inte förstår därmed saknar förstånd.

‹ ‹ ‹

(i denna text saknas blandade länkar, som du på hemsidan kan läsa på plats.
Hela originaltexten finns tillgänglig på http://www.elenziah.com/gapar/gem_kikm.html)

©  N. M. Erlingmark, 2003.